Der er få steder i denne verden, der er mere utilgængelige.
Men der er ingen, hvor det er hårdere at overleve.
Gennemsnitstemperaturen her på bunden af kloden...
...er lindrende 58 minusgrader.
Det er når solen skinner.
Sådan var det ikke altid.
Antarktis var engang et tropisk sted...
...tæt bevokset og fyldt med liv.
Men så begyndte kontinenterne at drive sydpå.
Med tiden da aflejringerne stoppede...
...var hele den tætte skov blevet erstattet af et nyt lag:
Is.
De tidligere beboere var enten døde, eller rejst videre for lang tid siden.
Eller næsten alle.
Legenden siger at en enkelt stamme blev tilbage.
Måske troede de at vejrskiftet kun var midlertidigt.
Eller måske var de bare stædige.
Men uanset deres grund, nægtede disse gæve sjæle at forsvinde.
I millioner af år har de haft deres hjem...
...på det mørkeste, tørreste, mest blæsende og koldeste kontinent på Jorden.
Og de har gjort det mest af alt alene.
Så på sin vis er dette en historie om overlevelse.
En fortælling om liv og død.
Men det er faktisk mere end dét.
Det er en fortælling om kærlighed.
Som de fleste kærlighedshistorier, begynder denne med en komplet dumhed.
Kejserpingvinen er teknisk set en fugl.
Selvom den hører hjemme i vandet.
Så hvis du undrer dig over hvad den laver heroppe på isen...
...så er det en del af vores historie.
Hvert år på nogenlunde samme tid...
...forlader han sin komfortable base i havet...
...og begynder en bemærkelsesværdig rejse.
Han tilbagelægger en meget lang distance...
...og selvom han er en fugl, flyver han ikke.
Selvom han lever i vandet, vil han ikke svømme.
For det meste vil han gå.
Men han kommer ikke til at gå alene.
Det er marts og sommeren er forbi.
Og en ny, lang polarvinter tager sin begyndelse.
Fuglene har fundet føde i havet de sidste 3 måneder.
Nu, hvor deres maver er fulde...
...er det tiden til at finde en mage.
Deres yngleplads kan være op til 273 km væk.
For at nå dertil, vil de gå, dag og nat ud i ét.
Somme tider i en hel uge.
Det er en lang, farlig og tilsyneladende umulig rejse.
Og nogle af dem vil ikke overleve den.
Ikke desto mindre, når den sidste i gruppen er sprunget op på isen...
...vil deres lange march begynde.
Som den har gjort det i tusinder af år.
Endestationen er altid den samme.
Det er ruten derimod ikke.
Isen hvorpå fuglene rejser, vil altid skifte og forandre sig.
Nye forhindringer vil hvert år give dem udfordrende kampe.
Vi er ikke helt sikre på, hvordan de finder vej.
Måske bliver de hjulpet af solen.
eller af stjernerne...
eller måske har de taget denne march i tusinder af generationer...
...guidet ved hjælp af et indbygget, usynligt kompas.
De står ikke i stampe særlig længe.
Til syvende og sidst, vil én af dem komme på rette spor.
Og rejsen kan fortsætte.
Når de bliver trætte af at gå, giver de deres fødder en lille pause.
De bruger deres maver i stedet for.
Det er for det meste en yndefuld parade.
Men ikke altid.
Hver dag sænkes temperaturen yderligere.
Og solen går ned tidligere.
Vejret bliver markant barskere, for næsten hver time der går.
Ved dette tidspunkt ankommer der karavaner fra alle retninger.
Og endelig, ofte på den samme dag...
...selv ofte på samme tid...
...vil de ankomme til det netop det sted, hvor hver og én af dem er født.
Her vil de parre sig i relativ sikkerhed.
De er nu langt fra det vand, hvor rovdyrene ligger på lur.
Og de store vægge af is vil give dem beskyttelse mod den værste vind.
Men den virkelige årsag til de har valgt netop dette sted....
...ligger under deres fødder.
Her er isen tykkere.
Den forbliver kraftig indtil sommeren...
...og sørger for at deres unger ikke er uheldige at ryge igennem...
...til det iskolde hav.
Og nu, hvor de er ankommet...
begynder formålet med deres rejse og bestræbelser:
At finde en mage.
Vi ved ikke rigtigt hvad de kigger efter i en mage.
Vi ved kun, at de rent faktisk kigger.
Vi ved også, hvornår de har fundet hvad de leder efter.
Kejserpingviner er monogame - eller næsten.
De danner par med den samme i ét år.
Hvilket betyder at for hver ny sæson står alle muligheder åbne.
Fordi der her er færre hanner end hunner...
...er fjendskab blandet hunnerne uundgåeligt.
En allerede optaget han er dermed ikke længere ledig.
Af og til vil en hun derfor forsøge at forstyrre kurmageriet.
Hannerne lader ikke til at det gør dem noget.
De venter bare på at kampen ender, og lejlighed til at gøre sig til.
De er i virkeligheden ikke så forskellige fra os.
De surmuler.
De brøler.
De spankulerer.
Og af og til dyrker de kontaktsport.
Indenfor et par uger, på den ene eller måde måde...
...har de fleste dyr fundet lige den de ledte efter.
I de næste 8 måneder...
...vil disse to deltage i en ældgammel og kompliceret affære.
Der vil være hengivenhed.
Der vil være adskillelser.
Der vil være genforeninger.
Og hvis deres partnerskab er succesfuldt, vil der komme nyt liv.
For øjeblikket, venter de...
...på ægget og den brutale vinter...
...der vil gøre alt i sin magt, for at ødelægge det æg.
I maj vil lyset næsten være forsvundet fra himmelen...
...og temperaturen fortsætter med at falde.
Og for dem der begyndte deres march for sent...
...eller er faldet bagud på grund af svagheder eller sult...
...er håbet om overlevelse meget fjernt.
Den ensomme pingvin har ingen chance mod vinterens kulde.
Han vil simpelthen forsvinde...
...absorberet af den store bleghed der omgiver ham.
Når vinteren sænker sig...
...er gruppens eneste forsvar mod den isnende kulde...
...gruppen selv.
Det er næsten som om de tilsammen danner en helt ny organisme.
De sammenkrøbede dyr danner én stor bevægende masse...
...udelukkende designet til at holde varmen.
Vinterens første storm er over dem.
Indenfor nogle få uger, går dagene næsten uden tegn på liv overhovedet.
Månerne kommer og går, i den endeløse nat.
Og endelig, en dag først i juni...
...kan vi huske, hvorfor de kom hertil.
Ligeså snart ægget kommer tilsyne, beskyttes det straks mod kulden.
Det lille bankende hjerte indeni skallen kan ikke overleve...
...meget mere end et økeblik i den frysende kulde.
Fra nu af, har parret ét eneste mål:
At holde deres æg i live.
Den sultne mor må straks returnere til havet for at finde føde.
Men før hun tager afsted, må hun betro ægget til faderen.
Der er nogle sandsynligvis unge par, der er for impulsive eller forhastede.
Indenfor få øjeblikke, slutter deres affære.
De kan kun se på...
...da isen gør krav på deres æg...
...og livet indeni.
Deres partnerskab er nu forbi.
Den lange march var forgæves.
Og uden at have grund til at blive...
...vil de vandre tilbage til havet.
Andre par har også mistet deres æg.
Hvad angår de andre...
...er deres partnerskab ved at ændres.
Med en uendelig tålmodighed...
...afprøver parret de skridt der skal til for at bringe...
...ægget fra moderen til faderen.
De afprøver denne klodsede ballet, en del gange om nødvendigt.
Og så, med den største omhyggelighed...
...vil de danse den.
Og nu begynder en af naturens mest utrolige...
...indtagende og omvendte rollemønstre.
Det er pingvin-hannen der vil tage sig af parrets eneste æg.
Imens moderen koncentrerer sig om at spise, og skaffe føde til den nyfødte....
...er det faderen der vil beskytte ægget, imod den voldsomme vind og kulde.
Han laver en rede til ægget ovenpå sine egne kløer...
...for at holde det varmt og sikkert, i en fold af sit eget skind under maven.
Og det vil han gøre i mere end 2 måneder.
Når ægget er afleveret...
...må den udmattede mor hurtigt forlade dem.
Hun må skynde sig at spise, for ellers dør hun.
Som vinteren skrider frem...
...vil faderen få hårde prøvelser.
Moderen bliver ligeledes testet.
Hendes returnering til havet er betragteligt sværere...
...end den oprindelige march til ynglepladsen.
Det er koldere nu.
Og hun vil have mistet næsten en tredjedel af hendes vægt, under processen i at lægge sit æg.
Hun er bogstaveligt talt ved at sulte ihjel.
Naturligvis er fædrene også ved at sulte ihjel.
Men for dem er udsigten til mad meget langt væk.
Fra den tid hvor deres nattevågen over deres æg er forbi...
...har pingvin-hannen gået uden nogen form for føde...
...i mere end 125 dage.
Og de vil have udholdt en af de mest voldsomme...
...og mest dødbringende vintre på Jorden.
Alt dette for deres unge.
Under fædrenes lange ventetid på ynglepladsen...
...ankommer vinterens anden snestorm.
Temperatuen er nu 80 minusgrader.
Det er dog uden at regne med vinden...
...der kan komme med en styrke på 160 km/t.
Selvom de kan være agressive i resten af året...
...er hannerne i denne stund totalt føjelige.
Som et forenet og samarbejdsvilligt team...
beskytter de sig mod stormen, ved at samle de tusinder af kroppe i én stor masse.
De vil skiftes...
...til hver især at få lidt tid i centrum af deres flok...
...hvor det er varmere.
Når de bevæger sig rundt...
...vil fædrene balancere med deres æg som linedansere.
De udmattede mødre har marcheret 273 km.
De er nu tilbage hvor de startede for 3 måneder siden.
Men de er ikke engang tæt på vandet.
Ny is er blevet dannet langs bredden...
...og tvinger dem til at gå endnu flere kilometre før de når havet.
Føden er faktisk kun omkring 7-8 cm under dem.
Men de har ingen måder at få fat i den herfra.
For at overleve må de nå frem til isens nye udkant...
...eller finde en anden åbning.
Nogle gange vil denne søgning tage flere dage.
Efter deres lange gåtur er de naturligvis ivrige, for at komme tilbage i vandet.
Nogle gange, lidt for ivrige.
De kan holde deres åndedræt i mere end 15 minutter...
...dykke til en dybde af 518 meter...
...og nærme sig selve havbunden for at spise fisk, krebsdyr og blæksprutter.
De vil også stryge hen langs isen lige under havets overflade...
...i deres søgen efter fisk der måske huserer der.
Imens mødrene endelig kan fylde deres tomme maver...
...klamrer fædrene sig til livet på overfladen...
...og forsøger at holde deres æg trygge og varme.
Vinden vil lejlighedsvis bringe sne der slukker hannens tørst.
De har nu været uden føde i over 3 måneder.
De bringes hver dag tættere til udmattelse og udhungring.
Normalt vil nogle af de ældre til sidst...
...blot falde i søvn...
...og forsvinde.
Nu er det næsten hele tiden mørkt.
Og den største af alle snestorme er ved at ankomme.
Fædrene anstrenger sig ekstra meget...
...for at samle deres kroppe og modstå vinterens raseri.
Ovenover dem danser de sydlige lys, så godt som hele tiden.
Nu er der næsten kun nat.
De sultne mødre er ikke de eneste, der er henrykte over at være tilbage i havet.
Deres jægere er uheldigvis også glade for at have dem tilbage.
Ved et snap med kæberne...
...har leopardsælen faktisk taget to liv.
Det ene er den fangede mor...
...og det andet hendes ufødte unge der aldrig vil blive fodret.
I juli ved hunnerne at det er tid at vende tilbage til deres rede.
Og så vil mødrene for tredje gang i dette år, tage den lange tur.
Kun denne gang...
...går de i mørket.
Den forslugne og iskolde nat lever videre...
...tilsyneladende uden ende.
Først til sidst...
...begynder mørket langsomt at trække sig tilbage.
Efter mange måneder vender lyset for alvor tilbage til Sydpolen.
Men kun for et øjeblik.
Og alligevel...
...er det nok.
Deres sejr over vinteren er begyndt.
Deres bestræbelser har ikke været forgæves.
Selvom lyset vender tilbage...
...er vinteren langtfra forbi.
Det værste er faktisk ikke kommet endnu.
Uanset hvor koldt det er, eller hvor sultne de er...
...må fædrene fortsætte med at bevæge sig.
Hvis de ikke gør det, så dør de.
Men så...
For hver dag vil flere æg udklækkes.
Men ungen er sulten.
Han har brug for maden i hans mors mave.
Men hans far er også sulten.
Han har ikke spist nu i næsten fire måneder.
Hvis ikke snart hans mage kommer, vil han være tvunget til at forlade sin unge...
...og selv returnere til havet for at få føde.
Han vil ikke have noget valg.
Men der er et hemmeligt våben imod hans nyfødtes sult.
Faderen hoster en mælkeagtig substans op.
Til trods for hans egen sult, er dette lille måltid henvist...
...til en lille fold i halsen...
...kun for dette øjeblik.
Dette lille festmåltid vil holde ungen i live for en dag, måske to.
Forhåbentligt længe nok til moderens ankomst.
For nogle er det allerede for sent.
Mødrene sætter takten op...
...som om de fornemmer det haster.
De sjokker afsted så hurtigt de kan...
...slæbende med deres overfyldte maver på de sidste kilometer.
Og så endelig, er de tilbage.
At kunne finde hinanden i denne enorme mængde...
...kræver at pingvinerne må stole på lyden og ikke synet.
Når de tilbagevendte mødre cirkulerer rundt, trumpeterer de højlydt...
...og venter på at deres mage kalder tilbage.
Lyden er øredøvende.
Og alligevel på en eller anden måde, vil hver af dem høre sangen fra deres mage.
Parret har fundet hinanden.
Moderen ser sin unge for første gang.
Og endelig...
...er familien sammen igen.
Og ligesom de gjorde med ægget...
...giver forældrene nu den nyfødte videre, fra den ene til den anden.
Nu er det moderens tur til at beskytte hendes unge imod den barske kulde.
Faderen og hans unge synger til hinanden...
...for at sikre sig at de kender hinandens stemmer.
Det er den eneste måde de to vil finde hinanden på, når faderen kommer tilbage.
Da ungen nyder sit første rigtige måltid...
...forbereder faderen sig på at skille båndene imellem dem.
Det er ikke nogen nem opgave.
Fædrene har gået uden mad i over 4 måneder.
De vil have tabt næsten halvdelen, af deres kropsvægt.
Men de må stadig gå...
...de mere end 273 km.
Denne etape af rejsen er måske grunden til, at der er færre hannner end hunner.
Der vil hvert år være nye fædre, som ikke klarer rejsen tilbage til havet.
Ligesom solen vil ungerne vokse sig stærkere for hver dag.
Men de er endnu ikke klare til at forlade deres mødre.
Efter at have været anbragt på toppen af deres mors fødder i tusind skridt...
...ligesom et barn der lærer at danse på moderens sko...
...vil ungen tage sine første skridt alene.
Med blæstens tilbagevenden...
...falder temperaturen.
Dette år vil vinteren slutte med et brag.
Dette er de nye ungers første storm...
...og der er ikke mange der vil overleve den.
Når blæsten stopper...
...vil de begynde eftersøgningen af de bortkomne unger.
Nogle har holdt sig varme ved at trykke sig sammen.
Andre har været mindre heldige.
Tabet er uudholdeligt.
Hvert år vil en berøvet mor reagere på hendes smerter...
...på en utænkelig facon.
Har hun mistet sin egen unge...
...vil hun prøve at stjæle en andens.
Men det tillader gruppen ikke.
Når ungen er tilbage i moderens pleje, har den ikke travlt med at smutte igen.
Selvom de kun har kendt hinanden i få dage...
...er båndet mellem mor og barn overraskende stærkt
I de næste få uger...
...vil det vokse sig endnu stærkere.
Vinterens greb bliver langsomt svagere...
...og ungerne begynder at løbe frit rundt.
Nogle har brug for en lille opmuntring.
Men til sidst...
...finder de alle ud af det.
Vinteren er måske overstået...
...men det er farerne ikke.
Det er nu sidst i august.
Og det er tid til at mødrene returnerer for at finde føde en gang mere.
For nogle...
...er denne udvikling uacceptabel.
Men det står heller ikke til forhandling.
Fordi de er gamle nok nu...
...vil ungerne blive efterladt alene for første gang.
Da foråret dukker frem...
...vil samlingerne af is tæt på havet, begynde at smelte...
...og forkorte distancen mellem havet og ynglepladsen.
Der er ikke længe til at fædrene kommer tilbage...
...med maverne fulde af mad.
Ungerne vil straks samles for at gå dem i møde...
...og give lyd ved deres kald.
De tilbagevendte fædre omringer de spændte nyfødte og lytter...
...indtil han hører hans unges kald.
Nogle finder aldrig deres unge.
Den nyfødte vil være død...
...af kulde eller sult...
...eller i kløerne af et rovdyr.
Men for dem der finder deres unge...
...er det en lystig genforening.
Og ret hurtigt vil ungens mave være fyldt op igen.
I de næste adskillige måneder, vil forældrene skiftes...
...til at bevæge sig frem og tilbage til havet efter mad.
Lejlighedsvis...
...kan den nye familie tilbringe noget tid sammen.
I september er isen tynd og begyndt at knække.
Havet nærmer sig og tillader forældrene at gå oftere frem og tilbage.
Ungernes nye fjerdragt er nu tyk og fyldig...
...nok til at beskytte dem selv.
Og i november er havet indenfor nogle hundrede meter...
...fra ynglepladsen.
Da isen smelter...
...vil den helt nye familie, forberede sig på at gå hver til sit.
Parrene der har været knyttet sammen i de sidste 9 måneder...
...i deres ældgamle ritual i at komme og gå...
...vil nu skilles for sidste gang.
Og som de nyeste medlemmer ser på...
...vil stammen endelig tage tilbage, hvor de hører hjemme.
I de næste 3 måneder...
...vil de leve overdådigt i det rige, og varmere vand i deres korte sommer.
De vil spise...
...og de vil lege.
Og med den største sandsynlighed...
...vil deres unger aldrig se dem igen.
De vil blive her alene, uden opsyn i et par uger mere...
...og vokse sig stærkere.
Isen fortsætter med at smelte...
...og returnerer det lånte vand til havet.
Og drage de unge pingviner...
...ud i havet.
Nu er det december...
...og de er klar til at forladet stedet, hvor de blev født.
Og selv om de aldrig har kendt havet...
...ej heller rørt det...
...er de, som deres forældre...
...et produkt af havet.
Så en skønne dag...
...vil de tage springet...
...og tage hjem for første gang.
I 4 år vil ungerne leve i havet.
Men som sollyset begynder at forsvinde, i slutningen af deres 5. leveår...
...og de varme dage bliver til kolde...
...vil de også, klatre op af vandet.
Og de vil marchere...
...præcis som de har gjort det i århundreder...
...lige siden kejserpingvinen besluttede sig for at blive...
...for at leve og elske...
...i det mest barske sted på Jorden.
Oversat af Summer69